http://www.hebpsy.net/showMessage.asp?forum=45&id=38083#38083

מאת:	
שר	
תאריך:	
13/2/2007 15:48	

נושא:	

מקדימה את זמני ובכל זאת...	

תוכן:	
אני יודעת שיש עוד הרבה זמן אבל דווקא בגלל זה, שיהיה זמן לעונים להתבשל בזה ולענות. 
אם יש כאן מישהו שמוכן/ה לשתף במה שאלו אותו/ה בראיונות בשנה שעברה, דברים ככה לדוגמה, אני מאוד אשמח	

	

תגובות   הוסף תגובה להודעה זו	
	
 ראיונות -  שלומית	
תאריך:	
13/2/2007 16:04	

הי שר, 
אני לא עברתי את התהליך הזה שנה שעברה, אבל משיחה עם חברות שעברו אותי בשנים האחרונות, נראה לי שממש אי אפשר להצביע על נושאים קבועים שעולים בראיונות. 
קודם כל, כמובן שלכל מועמד יעלו נושאים אחרים, על פי הקורות חיים שהוא כתב. מעבר לזה, גם לאותו מועמד, בכל אוניברסיטה ישאלו על דברים אחרים, לפי מה שמעניין את המראיין הספציפי. 
בכל מקרה, אפשר להניח שיש נושאים עליהם יש סיכוי טוב יותר שתישאלי, למשל - טיפול שעברת (אם עברת), ההתנסות שלך בשדה, ושוב - אם יש משהו שהבלטת בקורות חיים. 
מקוה שעזרתי קצת, 
בהצלחה, 
ותהני מה"הפסקה" של החודשיים הקרובים...	

הוסף תגובה |  חזרה 
 למקדימה את זמנה -  מרואיינת לשעבר	
תאריך:	
16/2/2007 03:23	

בתהליך שלי זה היה שונה ממקום למקום... 
אם אני זוכרת נכון, בגדול מבקשים תחילה לשמוע עלייך (כולל הורים, משפחה, זוגיות) ודי נותנים לך להחליט באיזו נקודות זמן להתחיל ומחכים לדגשים שלך. מידי פעם מעמיקים בנק' מעניינת ומשם זורמים הלאה. 
בחיפה - האופי של הראיון הזכיר את אופי קורות החיים שהם מבקשים - פתוח ותלוי בכיוונים שאת לוקחת אליהם. בשני הראיונות שם, לאחר ששמעו אותי באופן שוטף (וואחד מונולוג) שאלו אותי שאלות שהכינו מראש. הרבה על הילדות וזוגיות (אלו הנושאים שמהקורות חיים שלי כנראה הצטיירו כבוערים). 
בר אילן- ישר ניגשו לנק' הכואבות שאלו מקורות החיים, ולחצו ולחצו ולא הרפו (ברמה הכי אישית וחשופה שיש). 
בבן גוריון - מאד אינפורמטיבי ובעיקר התמקד בניסיון בעבודה בשטח ופחות "חפירות", כנ"ל לגבי האקדמית. 
ת"ל אביב יש מרכז הערכה והראיון האישי ממש קצר יחסית. 

אני מניחה שזה משתנה בין מראיין למראיין, אבל בגדול אני חושבת שחשוב לעשות עם עצמך חושבים למה אתה רוצה במסלול הזה (ותשובה של "כולם אומרים לי שאני טובה עם ילדים" לא בהכרח מספקת אותם) 
אבל לגבי כולם שמתי לב, שהם קראו באופן מעמיק את קורות החיים והתמקדו בנקודות מפתח (שמראש ידעתי לשער שעליהם יתעקשו איתי, כי כבר בכתיבה ההתמודדות איתם הייתה קשה וברור שהם נושאים לא פטורים שמצריכים התייחסות...את מבינה למה אני מתכוונת?) 

מעבר לכך, אני חושבת שיש טעם לעשות חושבים על מה אומרים ואיך, אבל הכי חשוב זה פשוט להיות אמיתי כי בסופו של יום, המראיינים הם אנשי מקצוע שיודעים לקרוא בין השורות. אני חושבת שבשבילי היה חשוב להתקבל מהסיבות הנכונות. אני מתכוונת כנראה לכך ש"האני האמיתי" שלי צריך היה להתקבל ולא מה שאמרו לי שהמראיינים רוצים לשמוע...כי בסופו של יום, הקבלה לתואר שני זו רק ההתחלה וזו בחירה שטומנת בחובה מחוייבות לטווח ממש ממש רחוק. ולכן לי היה חשוב לדבר מהלב, ולדעת שאנשים שעוסקים בזה כל חייהם חושבים שלי זה מתאים או לא מתאים (בשלב זה בחיים או בכלל). 

אני חייבת להגיד שחווית הראיונות עבורי לא הייתה טראומטית מידי ואולי זה לא מקובל כל כך להגיד במסגרת מגמת הקיטורים (המוצדקת!) אבל היו רגעים שממש נהיניתי (בעיקר בתהליך בחיפה) ושהרגשתי שאני מפיקה מהמפגש והראיון משהו לחיים (תובנות קטנות וכדו') 

קצת הכברתי במילים... 
אני רוצה לאחל לך "התבשלות" נעימה. ושוב, באמת ללא כוונת פלצנות, לדעתי אפשר להינות מהתהליך. 
אז שיהיה בכיף ובהצלחה.	

הוסף תגובה |  חזרה 
 	
 אפשר לקבל דוגמאות לשאלות, זה יעזור ללמוד על הכיוון. תודה:) [ל"ת] -  ניקי	
תאריך:	
16/2/2007 11:49	

 למרואיינת לשעבר -  נונה	
תאריך:	
16/2/2007 11:59	

המון תודה על התשובה המושקעת והמפורטת. אני מרגישה שהיא לי היא מאוד עזרה...	

הוסף תגובה |  חזרה 	

 מאד תלוי במראיין -  מר מור	
תאריך:	
16/2/2007 12:41	

אחד הדברים הכי מעצבנים בתהליך הזה היא התחושה הברורה שפחות חשוב מי את ויותר חשוב על איזה מראיין את נופלת ועד כמה הוא מתאים לך. לצערי (או לשמחתי?), רק אחד מבין המראיינים שראיינו אותי בשנה שעברה התאים לי, והוא היה במוסד שבו יש שני ראיונות... 

בת"א, כפי שנאמר, יש מרכז הערכה שמחולק לשלושה חלקים. בחלק הראשון בו את נמצאת עם עוד כמה מועמדים ועם מעריכה מטעם האוניברסיטה, וכל אחד מכם בתורו מספר על עצמו באופן חופשי תוך שהוא מתייחס גם לשאלות ספציפיות שהמדריך מגדיר. בסוף כל סיפור אפשר לשאול שאלות את מי שסיפר (גם המעריך וגם המועמדים האחרים שואלים). דגשים: אני הייתי ראשון, והייתי טיפש. ביקשו לספר את קורות חיי ומי אני באופן כללי ודי קצר, אז תיארתי אותם פחות או יותר כמו שהייתי מספר אותם לחבר או למעסיק פוטנציאלי, באופן די יבש ותכליתי. החבר'ה שהיו אחריי, שכנראה היו מוכנים טוב ממני או סתם יותר אינטליגנטים, ניצלו את הבמה כדי להשתפך על הבעיות עם ההורים, על העבודה המרגשת שעשו עם פגועי נפש, על טראומות הילדות שלהם ועל התהליכים ההו-כה-עמוקים שעברו. זה נראה נורא מהצד של מועמד ציני שיודע שהכל הצגה כדי לשפר את סיכויי הקבלה, אבל אני מניח שהדרך שלהם היתה מרשימה יותר משלי. דגש נוסף: כאמור יש את השלב ששואלים בו שאלות. אף אחד מהמועמדים, כמובן, לא באמת מתעניין בדברים שמועמד אחר מספר, אבל בה בעת כל מועמד יודע שמצפים ממנו לשאול, למרות שלא ברור לו מה. התוצאה היא שמועמדים שואלים זה את זה שאלות פלצניות שממש לא אכפת להם מה תהיה התשובה להן, רק כדי להראות כמו פסיכולוגים לעתיד שיודעים להתעניין, לדובב, להיות אמפתיים וללחוץ על הנקודות הנכונות. היי מוכנה לכך. 
השלב השני הוא תיאור מקרה, שעליו כל מועמד כותב חוות דעת פרטנית ולאחר מכן המועמדים דנים ביחד בבעיה העולה מן המקרה, בסוג של דינמיקה קבוצתית. אצלנו, אני חייב לומר שלא מעט באשמתי, הדיון היה ממש נופת צופים, כשכולנו הקפדנו להחמיא זה לזה, לציין כמה שכל אחד מאתנו צודק בדרכו ואיזה כיף לשמוע אותו, כשמה שבעצם כל אחד מאתנו אמר היה "הביטו איזה פסיכולוג נפלא אהיה, כמה כבוד אני נותן לדברי אחרים ואיך אני יודע להקשיב להם ובו זמנית להביע את דעתי". 
השלב השלישי הוא סימולציה, שבה מעריך מדמה מטופל ואת משחקת את תפקיד הפסיכולוג. עבורי זה היה השלב המעצבן ביותר, אבל זה אינדיבידואלי. 

בב"ש היה לי מראיין שטרח להבהיר לי בתחילת הראיון שסיכויי הקבלה שלי נמוכים, ונורא נ-ו-ר-א התמקד בילדות שלי, במשך 45 דקות. כשלעצמי, אני חושב שלילדות משקל עצום במי שאנחנו אבל בה בעת לא חושב שהיא קובעת הכל ומאמין שיותר חשוב להתמקד במי שאנחנו עכשיו מאשר לנסות לנחש ולהמציא דברים שקרו בילדות ואולי השפיעו בצורה מסוימת ואולי לא. אל תנסו את זה על פסיכואנליטיקאים. רוב הראיון התמקד בהורים ובנסיון שלו לשכנע אותי שאני פוחד להתעסק בעבר מסיבה מסוימת. במובן הזה, העצה של "להיות עצמך" לא ממש עבדה עבורי ואם הייתי עושה את הראיון שוב, הייתי לחלוטין משחק את המשחק ומשתפך על הילדות. 
מצד שני אני יודע שאצל מראיינים אחרים הראיון נמשך רבע שעה והיה קליל ושמח. כאמור, מאד תלוי על מי נפלת. 

בבר אילן הם באמת שואלים על קורות החיים באופן די ממוקד. שאלות לדוגמה (שמופיעות גם במקומות אחרים): למה הלכת/לא הלכת לטיפול? מה בילדות שלך (כמובן) גרם לך לרצות להיות מטפל? עם מה בהתנסות שעשית הזדהית? גם שם, כמו בבן גוריון, נותנים לך בהתחלה להציג את עצמך באופן די חופשי ויוצאים משם, אבל ההמשך מתבסס מאד על מה שכתבת בשאלון שלהם. 

בעברית היה לי מראיין אחד שלא נגע בילדות שלי. כן כן. זה גם הראיון היחיד שעברתי, במפתיע. הוא דיבר איתי על העכשיו, על התפיסה שלי לגבי טיפול, לגבי פסיכולוגיה, תיאוריות שיש לי וכו', והכל גם באווירה טובה. כאן באמת יכולתי להיות עצמי, ו"עצמי" לא היה פתאום מועמד טוב יותר אלא פשוט התאים יותר למראיין. שני הראיונות האחרים שלי שם היו פחות טובים. לצערי אני לא זוכר שאלות משם, אבל באחד מהם היתה סימולציה בדומה למה שנעשה בת"א, ובשלישי כבר הייתי כל כך ממורמר שחצי מהראיון דיברתי על כמה תהליך הקבלה מעוות לדעתי. 

זהו, זה מה שאני זוכר כרגע. אם אזכר בעוד שאלות או פרטים חשובים, אוסיף.	

הוסף תגובה |  חזרה 
 	
 אני דווקא רואה המון אופטימיות בתיאורים שלך -  מאיה	
תאריך:	
16/2/2007 13:22	

אני ממש שמחה שלא נרשמתי לת"א. נראה לי סיוט נוראי ומידה והייתי שם הייתי מעדיפה להיות בחברת אנשים כמוך ולצחוק על כל עניין המיונים מהצד ולא הייתי מסוגלת להתחיל להשתפך ולהתפלצן מול קבוצה של אנשים. 
נורא הזדהתי עם מה שאמרת. אני הייתי משקית חינוך בצבא,( ולא שיש מה להשוות) אבל גם בקורס שלנו היו המון, אבל המון בחורות פלצניות שניסו בכל הזדמנות להפגין את יכולותיהם הגבוהות ואת האינטיליגנציה המדהימה שלהן כדי לזכות לשיבוצים טובים. אני ועוד 3 חברות שלי די ישבנו מהצד וצחקנו על זה, אבל כמובן זכינו לשיבוצים מחורבנים בהתאם... 

אני מסיכמה איתך שמאוד תלוי במראיין עליו אתה נופל, אך כחלק מניסיון הפחתת החרדה נראה לי שכולנו (אלו שמנסים בפעם הראשונה) מנסים להסתמך על כל רסיס מידע שידנו מסגת. 
תודה ששיתפת אותנו. 
אולי היית במיונים גם בחיפה? 
ואם אפשר לשאול- באיזו מגמה? של המבוגר או של הילד? 
תודה :)	

הוסף תגובה |  חזרה 
 	
 ממה שראיתי במיונים לקלינית ילד בתל אביב - אלו שלוקחים את עצמם ברצינות תהומית ו"משחקים את המשחק"- -  צ'ה	
תאריך:	
16/2/2007 13:59	

הם אלו שמתקבלים בסופו של דבר. בתחום שבו בסופו של יום, כל המועמדים הם מצוינים +, התחרות היא בין אלו שלוקחים את המשחק "עד הסוף". 

וכל זה לא בא לפגוע חלילה באלו שהתקבלו או ברציניים שבינינו.	

הוסף תגובה |  חזרה 
 יש מקום לאופטימיות -  מר מור	
תאריך:	
16/2/2007 14:01	

אני חושב שתיאורטית באמת כל אחד שמזומן לראיונות יכול להתקבל, ובהחלט אין סיבה להתייאש מראש. יותר מכך, לדעתי חשוב יותר ה"איך" מאשר ה"מה". כמובן שהם קשורים זה בזה (אם, נניח, אני לא מתחבר בכלל לגישה שחופרת לי בילדות, יהיה לי קשה לנהל על כך שיחה בצורה מרשימה), אבל בכל זאת. 

דווקא בת"א היה פחות נורא משחשבתי שיהיה (חשבתי שיהיה זוועה מוחלטת). היחסים בין המועמדים היו מצוינים וחבריים (כי בסך הכל כולנו באותה סירה) ולמרות שהיו ביניהם כאלה שהם פלצנים באופיים, אחרים התפלצנו פשוט כי אלה דרישות המערכת... מה שכן, לא בטוח שהייתי עובר את זה שוב. 

אמנם הכיוון הספציפי של הראיון תלוי במראיין, אבל כן יש דברים שחוזרים על עצמם. לפחות בשלושה מתוך הראיונות הראיון נפתח בבקשה של המראיין לספר לו על עצמי, בקשה שבטיפשותי לא הייתי מוכן אליה כראוי (התכוננתי על שאלות ספציפיות). אני חושב שכדאי מאד לחשוב מה אומרים במקרה כזה, כי זה יכול לנווט את הראיון למקומות שנוחים לך. חוץ מזה כדאי להכין תשובות לשאלות בנאליות כמו: למה את רוצה להיות מטפלת? למה את מתאימה? למה את לא מתאימה? אילו חוויות עברת שתרמו לרצון או להתאמה שלך? מה בילדות שלך קשור לזה? מה בהתנסות שלך בשדה קשור לזה? איך היחסים עם ההורים? מה תעשי אם לא תתקבלי? איך את מגיבה במצבי לחץ? רוב הדברים האלה אכן עולים, אלא שחשוב לזכור שהם לאו דווקא עולים בצורה ישירה. לדוגמה, יכולים לשאול אותך עם מה הזדהית בעבודה שלך בשדה ולא מה למדת או איך זה תרם לרצון שלך להיות מטפלת. 

בחיפה לא הייתי. מחברים שהיו הבנתי ששם הראיון חופרני יותר מכולם. ובטח שאפשר לשאול באיזו מגמה - קלינית מבוגר. 

בכיף :-)	

הוסף תגובה |  חזרה 
 	
 למר מור- לאן אתה נרשם השנה? [ל"ת] -  דאפי	
תאריך:	
16/2/2007 14:09	

 לא לקלינית... -  מר מור	
תאריך:	
16/2/2007 14:17	

כשמסיימים את התואר ומסתכלים "מבחוץ" מקבלים פרספקטיבה אחרת, רואים גם את כל המינוסים שבמסלול הזה ולא תמיד מוכנים לעשות את כל ההקרבות שהוא דורש. זה, יחד עם המיאוס מתהליך הקבלה, החשש "לבזבז" עוד שנה, היעדר אפשרות (בחלק מהמקומות) לרשום מגמות נורמליות בעדיפות שניה והאמונה שאני יכול להיות מאושר גם בדרכים אחרות, הביאו אותי לזנוח בשלב זה את הכיוון הטיפולי, למרות שאני עדיין מאמין שהוא יכול להתאים לי ואני לו. פסיכולוגיה ארגונית/תעסוקתית, היר איי קאם!	

הוסף תגובה |  חזרה 
 	
 מור, איפה נרשמת ? [ל"ת] -  רונית	
תאריך:	
16/2/2007 14:43	

 בבר אילן ובמכללה [ל"ת] -  מר מור	
תאריך:	
16/2/2007 15:50	

 אפשר לשאול למה רק שם? -  רקפת	
תאריך:	
16/2/2007 16:03	

אני גם נרשמת למגמות הארגוניות ומעניין אותי לדעת למה בחרת שלא להירשם בחיפה למשל, שמעתי שיש שם מגמה טובה.	

הוסף תגובה |  חזרה 
 	
 משתי סיבות -  מר מור	
תאריך:	
16/2/2007 16:11	

1. כחלק מההקרבה הפחותה שאני מוכן לעשות עכשיו לעומת שנה שעברה, אני כבר לא נכון להטלטל למקומות מרוחקים בשביל התואר. אני גר עכשיו עם חברתי באיזור המרכז, כך שאיזור המרכז הוא המקום שבו אני מעוניין ללמוד. 

2. בבר אילן אין ראיונות למגמה הארגונית. ציוני התואר והמתאם שלי גבוהים וההמלצות שלי כנראה לא רעות (אחרת לא היו מזמנים אותי לראיונות שנה שעברה), כך שאני מתקשה לראות סיבה כלשהי לכך שלא אתקבל (אלא אם מישהו שם שונא אותי אישית), מה גם שבר אילן היא העדיפות הראשונה שלי בלי קשר. החשש מלהשאר תקוע במקום שנה נוספת הביא אותי להרשם גם למכללה, אחרי שהשתכנעתי שגם שם יש תוכנית שמתאימה לי, אבל נראה לי מיותר להרשם גם למקום שלישי כשאין סיבה שלא אתקבל למקום הראשון. מקווה שלא אקלל את עצמי בדיעבד.	

הוסף תגובה |  חזרה 
 	
 מותר לשאול מה המתא"ם והממוצע? התלבטתי אם להרשם שם... [ל"ת] -  רונית	
תאריך:	
16/2/2007 19:26	

	

	

 למר מור -  לור	
תאריך:	
19/2/2007 04:52	

הכי מצחיק שבסוף כפסיכולוג ארגוני-תעסוקתי, תמצא את עצמך מעביר את אותם מיונים לאחרים... אני כותבת בהומור ואל תתבאס!! סה"כ כשקראתי מה שכתבת נזכרתי בסרט (ובספר) חכמת הבייגלה, אם אתה לא מכיר ממש שווה ובטח תזדהה עם כמה חלקים שם. אחד הדברים הכי מצחיקים שהוא מגיע אליהם, הוא התובנה שהמיונים לארגונים שהוא כל הזמן התפלא כמה הם מזוייפים (החיסרון שלי?? אני פרפקצסיוניסט וורקוהוליק...) משיגים את המטרה שלהם בזה שהם מצליחים לאתר מי מוכן "לשחק את המשחק" ולהתייחס ברצינות תהומית לכל קפריזה של הממיין / בוס. בכל מקרה מאחלת לך המון הצלחה בדרך שבחרת ותודה על ששיתפת אותנו!	

הוסף תגובה |  חזרה 
 	
 מבהירה את עצמי... -  לור	
תאריך:	
19/2/2007 05:11	

ההתייחסות לתובנה מחכמת הבייגלה היא בהומור ובהקשר מסויים שם ומי שראה/קרא יבין, אני לא מתייחסת בציניות לתהליך המיון לקלינית ומכבדת מאד גם את הבחירה שלך מור!!! היה לי חשוב שיהיה ברור.	

הוסף תגובה |  חזרה 
 צחוק צחוק אבל... -  מר מור	
תאריך:	
19/2/2007 10:13	

ללא ספק החוויה המרנינה של תהליך הקבלה לתואר שני, יחד עם החוויות המרנינות של ראיונות ומרכזי הערכה לעבודות הבזויות שאליהן אפשר להתקבל עם התואר הזה תרמו לא מעט לרצון שלי להשתלב בתחום הארגוני/תעסוקתי (if you can't beat them...), מתוך תקווה שאולי, איכשהו, אני אצליח לשנות משהו, ואם לא - אולי לפחות בנישה הקטנה שבה אתברג אוכל להעניק יחס אנושי ומתחשב יותר מהמקובל ולסייע למי שנמצאים בנעליים שלי או דומות להן. 

אגב, הם לא באמת קונים את ה"אני פרפקציוניסט". אל תשתמשי בזה. שאלתי :-) 

תודה על האיחולים ובהצלחה גם לך!	

הוסף תגובה |  חזרה 	

	

 נושאים רגישים -  צופי	
תאריך:	
16/2/2007 21:18	

אני מפחדת שנושא הזוגיות יעלה אצלי בריאיונות, אולי כי זה משהו שלא מאוד מעובד אצלי, אני לא יודעת איך להביא את זה בריאיונות, אם אני בכלל מסוגלת 'להחליק' את הנושא כי האמת היא שזה משהו 'בעבודה' ונורא, נורא אישי. וכמובן שאני יכולה להגיד את זה, וזה אמיתי ונכון, אבל בכל זאת לא נשמע יציב וטוב. 

בקורות החיים שכתבתי לא הזכרתי כל כך את הנושא, ומקווה שההיעדרות זו לא תבלוט מידיי, עד כמה לדעתכם מסתכלים שואלים? עד כמה מצפים שאנחנו נדבר על זה? עד כמה המצב המשפחתי שלנו משחק תפקיד (המצב האובייקטיבי לא רק האופן בו אנו תופסים ומציגים אותו), האם יש אוניברסיטאות ששמות על זה יותר דגש? 

אני חושבת שלי דווקא יהיה קל יותר לדבר על העבר, מאשר על ההווה שנחווה אצלי כרגע פחות יציב ומגובש.	

הוסף תגובה |  חזרה 
 	
 שלום צופי, -  סטודנטית במגמה הקלינית	
תאריך:	
17/2/2007 09:14	

רציתי לכתוב משהו שאולי ירגיע אותך. לא כל חברי וחברותי למגמה הם בסטטוס זוגי יציב, לא לכולם יש חברים, ולכמה מאיתנו יש אפילו ממש קשיים בתחום הזוגי :-) (שכל אחד עובד עליהם בדרכו...) נכון שזה משמח לשמוע? 
מה שאני באה לומר זה שאם זה נורא אישי וקשה לדבר על זה, אולי את בכל זאת יכולה למצוא דרך שתהיה עבורך סבירה ואפשרית לגעת בנושא, אם יעלה. אפילו לגעת בזה שקשה לך לגעת בזה זה משהו, ולדעת גם איפה לשים את הגבול. בעיני להודות בראיון שזה תחום שאת מרגישה בו שאת... מאחורי אנשים אחרים, או שאת לא מרגישה בו בטוחה, או אפילו מתביישת בכך שאת לא בתוך זוגיות, או כל דבר שמשקף את התחושות שלך (אני קצת כותבת מהרהורי ליבי) זה עדיף על פני לנסות להתחמק כאשר שאלה מגיעה או להיות בדאגה לפני הראיון שמא הנושא יעלה (הוא בהחלט עשוי לעלות...) הסטטוס האובייקטיבי לא באמת משמעותי, לפחות לא כאשר אני מסתכלת על חברי למגמה, אני מקווה שזה קצת מרגיע.	

הוסף תגובה |  חזרה 
 משבר הזוגיות? -  מרואיינת לשעבר	
תאריך:	
17/2/2007 10:49	

גם אני התמודדתי עם אותה שאלה לפני התהליך ועוד יותר מכך במהלכו... 
השאלה עלתה בשני הראיונות בחיפה ובשניהם בבר-אילן, וזה באמת איתגר אותי ולעיתים היה לא נעים...אני חושבת שזה בגלל שקשה לך להציג את עצמך כיצור לא מושלם (באופן כללי ובפרט כאשר אתה מנסה להרשים ולהתקבל). אבל אני ממש לא חושבת שמחפשים מושלמות במגמות לפסיכולוגיה. 
תגובתה של הסטודנטית מן המגמה הקלינית לדעתי קולעת בול. אני חושבת שבהחלט אפשר לדבר על התהליך שנמצאים בו בנוגע לזוגיות ולהראות את העבודה שאת עושה עם עצמך (או לא עושה עם עצמך בשלב זה, מבחירה או כתוצאה מהדחקה) העיקר שיבינו שיש מולם אדם חושב שמסוגל להיות בדין ובדברים עם עצמו. 
אין ספק שקשה לדעת איפה למתח את הקו ואיפה לשים את הגבולות במהלך הראיון. הרי זה סיטואציה עם ניחוח טיפולי - אתה מתיישב מול בעל מקצוע ובאמת מאפשר לו לראות את נימי נפשך, אך בשונה מטיפול אמיתי הוא אתה אמור לנסות להרשים אותו ובסוף ה-50 דקות אין אפשרות "לדבר על זה בפעם הבאה" אלא "תודה שבאת, להתראות"... 
בראיון הראשון שלי בחיפה (שהיה גם הראשון בכלל) נושא הזוגיות נידון בהרחבה. שמחתי לגלות שהמראיינת מולה ישבתי הייתה אדם אמפטי ואני מרגישה שבאמת "זכיתי" לשבת איתה, כי ממש בכמה מילים ספורות היא פתחה לי אפיקי חשיבה חדשים ויצאתי נשכרת. בבר אילן, לעומת זאת, הרגשתי פחות "מוכלת" ויותר מותקפת, אבל זה כנראה סגנון הראיון של האדם "שנפלתי" עליו... 
בהסתמך על ניסיוני וניסיון חברי, נושא הזוגיות עולה ואני חושבת שקרוב לוודאי שיעלה אצלך (במיוחד כי אין לו איזכור בקורות החיים). אבל בדומה לדעתה של הסטוד' מן המגמה הקלינית, אני בטוחה שזה לא ישפיע על סיכויי הקבלה שלך, השאלה היא רק מה עושים עם זה. הדרך שבה הצגת את הדברים כאן לדעתי מעידה על המון יכולת התבנוננות עצמית ומודעות, וזה מה שחשוב בסופו של דבר, לא? 	

הוסף תגובה |  חזרה 
 	
 גם אצלי בחיפה המראיינת עשתה לי קצת סדר בחיים :-) -  סטודנטית במגמה הקלינית	
תאריך:	
17/2/2007 11:23	

קישרה בין דברים, וכדומה. באמת יופי של טיפול בן שעה זה היה... 
אבל אני גם חושבת שזה לא תמיד ככה, שיש מראיינים מאד מבלבלים, שאתה ממש לא יודע מה להיות מולם. יש מראיינים שפתאום שותקים לך שתיקה ארוכה. היה שרשור מצחיק כזה שנה שעברה על כל ה"חוליים" של כל המראייניים... בכל אופן, בדיעבד אני יודעת שנושאים שחששתי לדבר עליהם, לא היתה שום בעיה אם הייתי פותחת אותם קצת יותר בראיון, אז גם אני מאד מסכימה איתך (מרואיינת לשעבר :)) כיום אני מבינה ששלמות זה באמת (באמת) לא מה שמחפשים.	

הוסף תגובה |  חזרה 
 	
 לסטודנטית לקלינית ולמרואיינת לשעבר -  צופי	
תאריך:	
17/2/2007 14:06	

המון תודה! האמת שעודדתן אותי בקשר לריאיונות ובכלל. ואני בהחלט אקח את הדברים שכתבתם לתשומת ליבי, כשאני חושבת על זה עכשיו נדמה לי שהריאיונות הקרבים מכריחים אותי להתבונן בעצמי, ובמקום שהוא לא קל עבורי ואולי לעבוד עליו, וזה כשלעצמו דבר דיי חיובי, אני חושבת :)) 

בכל מקרה, באמת, תודה רבה...	

הוסף תגובה |  חזרה 	

	

	

 למר מור -  ענת	
תאריך:	
16/2/2007 15:13	

מעניין אותי למה המראיין בב"ש הבהיר לך מההתחלה שאין לך הרבה סכוי להתקבל. נשמע שהמתאם שלך מאד גבוה- אם הגעת לראיונות בירושלים, אז איזה סיבה יש לפסול? יש לך מושג? נראה לך שזה משהו בקו"ח? ממש מלחיץ...	

הוסף תגובה |  חזרה 
 	
 סליחה, הניסוח שלי לא היה ברור -  מר מור	
תאריך:	
16/2/2007 15:50	

הוא לא הבהיר לי שלי ספציפית יש סיכוי נמוך אלא טרח לציין שמתקבלים רק שישה (או שמונה?) אנשים מתוך ארבע מאות או משהו כזה, כך שהסיכוי נמוך. זה לא היה אישי, אבל עדיין דרך מבאסת להתחיל ראיון...	

הוסף תגובה |  חזרה 	

 ראיונות -  עדן	
תאריך:	
16/2/2007 16:03	

לא היו לי הרבה ראיונות, אבל הראיונות שהיו לי כנראה היו די בסדר... 
נשאלתי על עצמי. דברתי על עצמי. מאד בפתיחות עלי להודות. כולל חששות מהמקצוע, כולל בעיות שהיו לי, כולל תחומי עניין, כולל קשרים עם ההורים, קשרים עם עצמי. כמובן שזה לא משנה כל כך מה הקשר המציאותי היה או הינו עם ההורים (זה יכול להיות הקשר הכי נוראי, מריבות מרובות או ניתוק מוחלט, או קשר חם וקרוב, או כל וריאציה באמצע) אלא האופן שבו אדם מסוגל לגעת בדברים שהם פוטנציאלית כרוכים ברגשות. הקשר עם ההורים הוא נושא שעבור מעטים מאיתנו הוא "סתמי" ולרב יש בו הרבה רגש... (והרבה פעמים גם רגש שלילי, מה לעשות...:-)) אז זה נושא שיש לו משמעות. גם בטיפול כדי להבין אדם יש משמעות להבין את הקשרים המוקדמים שהיו לו עם הוריו. וזה לא אומר, חלילה, שטיפול צריך "לנבור" בעבר, אבל העבר יכול לעזור להבין את ההווה... ומה שנלמד בעבר (לטוב ולרע) הרבה פעמים משפיע מאד על האופן שבו אדם יוצר קשרים חדשים. ככה ששאלות על העבר הן לא כל כך לא רלוונטיות כמו שאולי קל לפעמים להגיד. וקושי או חוסר מוכנות (הגנתית או אידאולוגית) לגעת בשאלות כאלה הוא לא אינדיקטיבי לחיוב. 	

הוסף תגובה |  חזרה 
 	
 מה את מקשקשת? על מי את חושבת שאת עושה רושם עם הביטויים הללו? [ל"ת] -  1	
תאריך:	
16/2/2007 16:56	

 על מה כל התוקפנות? -  מאיה	
תאריך:	
16/2/2007 17:01	

היא בסך הכל שיתפה אותנו בחוויה שלה!	

הוסף תגובה |  חזרה 
 	
 סתם מישהו מנסה לפרוק אגרסיות. כנראה לא חייבים להתייחס [ל"ת] -  ענת	
תאריך:	
16/2/2007 17:03	

 אני אסכם אם ככה... -  עדן	
תאריך:	
16/2/2007 17:38	

המסר העיקרי שלי היה שטוב לדבר בפתיחות בראיונות, ובשביל להגיע למצב שאפשר לעשות את זה, צריך לחשוב הרבה, ולנסות לענות על הרבה מאד שאלות (בעיקר לעצמך) חלק מהן גם על הילדות ועל קשרים עם ההורים.	

הוסף תגובה |  חזרה 	

 מר מור, 400 זה מכלל המועמדים, לראיונות מוזמנים הרבה פחות [ל"ת] -  1	
תאריך:	
16/2/2007 16:59	

 את המספרים האמיתיים רק המזכירות יודעות :-) -  מר מור	
תאריך:	
16/2/2007 17:07	

אם כי אני נוטה להאמין שרוב המועמדים מזומנים לראיונות. בסך הכל, אנחנו לא ניגשים "על עיוור" לתהליך הזה. אם למישהו יש מתאם 90, הוא יודע שאין טעם להרשם לעברית, למשל. כך שמועמדים נרשמים, באופן כללי (כמובן שיש חריגות) למקומות שבתנאי הסף שלהם הם עומדים. מכיוון שהתנאים האלה לא קבועים בעצמם ומכיוון שיש בכל זאת מועמדים שנרשמים עם נתונים פחות טובים או שיש להם משום מה המלצה גרועה או שכתבו בקורות החיים שהם אוהבים לענות בעלי חיים קטנים וכדומה, לא כל המועמדים מזומנים. אבל נראה לי שרוב מי שנרשם עומד בקריטריונים, לפחות אלו שדרושים על מנת להתראיין. 

אבל בכל מקרה, המספר עצמו לא משנה. הזכרתי את ה 400 רק כהשערה למספר המועמדים שאותו ציין המראיין ההוא :-)	

הוסף תגובה |  חזרה 
 	
 איזו הסחפות... ממש לא כל המועמדים מוזמנים לראיונות! חצי לא מוזמנים לראשון אפילו! [ל"ת] -  מישי	
תאריך:	
16/2/2007 18:21	

 באמת, בעניין הראיונות -  תמי	
תאריך:	
16/2/2007 20:06	

אין מה לעשות, לא כולם מגיעים לראיונות, והאמת היא - שפחות מחצי מגיעים. 
זה נכון שלאנשים שלא הגיעו לראיונות, יש אינדיקציה (בעיקר בדיעבד) ללמה הם לא הגיעו, אם ציונים או המלצות אבל יש גם דברים שלא נשארים ברורים עד הסוף. 
אני למשל בשנה שעברה הגעתי רק לראיון אחד מתוך שלושה מקומות אליהם נרשמתי, עם נתונים שחשבתי שכן יביאו אותי לראיונות בשלושתם. חלק מזה קשור לקפיצה שלא צפיתי מראש בסף המתאם בעברית, אבל היה גם אלמנט של חוסר ודאות באי הזימון. (ולא, לא כתבתי שאני אוהבת לענות בעלי חיים קטנים בשום מקום למיטב זכרוני ;-) ) 
אני לא אומרת את זה כדי לבאס/להלחיץ אף אחד, אבל הרגשתי שיש צורך להעמיד דברים על דיוקם. אם הסטטיסטיקה מדברת על 400 מועמדים לקלינית,לדעתי בסביבות 100, 120, מגיעים לראיונות בכל המוסדות, ויש חפיפה גדולה בין ה100 האלו בכל המקומות..כך שגם בחיתוך הזה נשארים אנשים בחוץ.. 
מעבר לזה, מר מור, מאוד נהניתי לקרוא את ההודעות שלך, ואני חושבת שהם מאוד עוזרות רבות, ושיש בהן המון אמת על המציאות (העגומה)...רק הנקודה הזו קצת הפריעה לי, ממקום שהוא אולי אישי... 	

הוסף תגובה |  חזרה 
 	
 תאם, משהו לא מסתדר לי באלגברה שהצעת. לפי החישוב שלי יש בערך 80-90 מקומות בקליניות בכל -  צ'ה	
תאריך:	
16/2/2007 20:13	

המוסדות בארץ (מבוגר). מה שאת טוענת, שיחס הסינון הוא נמוך מאוד, כמעט אחד לאחד. זה לא כ"כ סביר בעיניי.	

הוסף תגובה |  חזרה 
 	
 לצ'ה -  תמי	
תאריך:	
16/2/2007 20:26	

טוב, אני אסתכן כאן באלגברה לא מגובה ולא רשמית משלי, אבל: 
בשנה שעברה חישבנו שמספר המקומות בקליניות הוא בין 60-70, למרות שעכשיו חישבתי שוב וזה באמת, עם המכללה, יוצא יותר קרוב לשמונים. 
אני לא חושבת שהקבוצה של ה100 אנשים האלו היא זהה בכל המקומות (וגם לא כולם נרשמים לכל המקומות..),אם אני אצטרך לזרוק מספר (שהוא שוב, לא מבוסס ולא נעליים), אז בערך 200, 250 אנשים מגיעים לראיון איפשהו. אז בהסתכלות חותכת של אנשים שכן מגיעים מול אנשים שלא, אולי באמת יותר מחצי מגיעים לראיון איפשהו, אבל זה אומר לכלול בתוך קבוצת האנשים שכן הגיעו גם אנשים כמוני, שהגיעו לראיון רק במקום אחד... (ואיך לומר, אני לא מזדהה עם השיוך לקבוצה ;-)... 
ובלי קשר (ולמרות שאין את ההודעות משנה שעברה) כיף להיות בפורום..	

הוסף תגובה |  חזרה 
 	
 ועוד קצת -  תמי	
תאריך:	
16/2/2007 20:29	

ה"פחות מחצי" שלי התייחס להסתכלות פר אוניברסיטה..בכללי זה באמת ,כמו שכתבתי, כנראה יותר קרוב לחצי ואולי קצת יותר.. 	

הוסף תגובה |  חזרה 	

 קיבלתי :-) -  מר מור	
תאריך:	
16/2/2007 20:15	

מהלוגיקה שפירטתי ומכך שמהמדגם הלא מייצג של מועמדים שיצא לי להכיר, פחות או יותר מאה אחוז זומנו לראיונות הסקתי שסביר להניח שרוב (לא כל!) המועמדים כן מזומנים. נתונים מדויקים אין לי ומדגם מייצג לא ערכתי, כך שאני מקבל לחלוטין שיתכן שאני טועה בעניין הזה (שהוא בלאו הכי לא נושא השרשור, אז מותר...). 

ותודה. גם אני נהנה לקרוא אותך, עכשיו ובשנה שעברה.	

הוסף תגובה |  חזרה 	

	

 חברים, קודם כל תודה רבה -  שר	
תאריך:	
17/2/2007 15:05	

אחרי התגובה הראשונה שקיבלתי חשבתי שהשירשור הזה יישכח, ואני שמחה לראות שיש מי ששמח לשתף, ונוצרו דיונים מעניינים ונקודות למחשבה.... 
בהחלט שרשור שאשוב אליו אם (בעזרת האל) אקבל זימונים :)	

הוסף תגובה |  חזרה 
 סיוע בגיבוש, כתיבה ועריכת עבודות אקדמיות. אלי - 0544678152 [ל"ת] -  ישראל זכ-אל	
תאריך:	
22/2/2007 01:44	

 אני מקווה שההודעה מעליי תמחק. אין דבר יותר גרוע, דוחה ומאוס מרמאות אקדמית. לתשומת לב המנהלת. [ל"ת] -  לא-כז לארשי	
תאריך:	
22/2/2007 01:47	

 מרכזי הערכה- תל אביב -  ד	
תאריך:	
16/3/2007 21:00	

שלום לכולם, 
אשמח לשמוע על מרכזי הערכה לת"א. 
תודה.	

הוסף תגובה |  חזרה 
 	
 מצטרפת לבקשה (ואם אפשר לציין אם מדובר בקלינית ילד או מבוגר) :) [ל"ת] -  ניקי	
תאריך:	
16/3/2007 21:07	

 מרכז הערכה - קלינית מבוגר -  וו	
תאריך:	
16/3/2007 21:36	

מורכב משלושה חלקים: 
1. הצגה עצמית. קבוצה של ארבעה+מעריך. כל אחד צריך לתאר את עצמו ולהתייחס לשתי נקודות (נדמה לי ששתיים) קבועות. כשאחד מסיים, האחרים והמעריך יכולים לשאול אותו שאלות על עצמו. 
2. ניתוח מקרה ודיון. מקבלים תיאור מקרה וצריך לנתח אותו, אבל לא במושגים מקצועיים או מתוך תיאוריות, יותר אינטואיטיבי. אח"כ צריכים לדון על המקרה בקבוצה (שוב 4 אנשים) בנוכחות המעריך ולהגיע ביחד להחלטה/מסקנה מסוימת. 
3. משחק תפקידים. אחד על אחד מול המעריך, הוא משחק מטופל שמגיע לפגישה ראשונה, המועמד משחק פסיכולוג. צריך לראיין את ה"מטופל" במשך 10 דקות. בסוף יש כמה דקות של שיחה כללית יותר, התרשמות עצמית מהריאיון ומכל היום וכו'. 

כמה דברים שכדאי לציין: 
* הקבוצות של הארבעה מורכבות מתוך קבוצה גדולה יותר של 12 מועמדים. אם שני אנשים בקבוצה מכירים את השני, מאפשרים לעבור לקבוצה אחרת בהתחלה. 
* כל הסיפור נמשך שעתיים-שלוש. 
* צריך להביא לשם עותק של קורות החיים. 	

הוסף תגובה |  חזרה 
 	
 עוד שאלות -  ד	
תאריך:	
17/3/2007 10:38	

תודה על התגובה המהירה. אתה יכול אולי להרחיב יותר ולציין גם התרשמות שלך, למשל מה אנשים העלו בהצגה העצמית? ומה לדעתך מצופה? אתה זוכר מהן הנקודות שהועלו? לגבי הניתוח מקרה, אתה מקבל תיאור בכתב? יש לך אולי דוגמא למה אנו מתבקשים לעשות? ולגבי ראיון המטופל יש לך אולי טיפים בתור אחד שעבר את המרכז? לגבי השיחה אח"כ אתה זוכר אולי שאלות שנשאלו? בקיצור אשמח לכל טיפה, הערה והארה. תודה	

הוסף תגובה |  חזרה 
 	
 כמה תשובות -  וו	
תאריך:	
17/3/2007 11:53	

התרשמות שלי: זו סיטואציה מאוד מלחיצה. רואים שיש המון מועמדים והתחרות הופכת לאמיתית יותר... גם רוב הזמן לא היה ממש ברור למה מצפים מאיתנו בדיוק, מה הם רוצים לשמוע. הרי בינינו, עם כל ההתנדבויות בעולם אנחנו עדיין לא יודעים לעשות אינטייק. 

הצגה עצמית: אנשים פחות או יותר נתנו תמצית של התיאורים העצמיים, כנראה. קצת על משפחה, על חוויות משמעותיות, על הלימודים, עבודה, התנסויות, טיפול, אם נרשמו כבר בעבר. אין לי מושג למה מצפים, ובמילא לא התקבלתי אז אולי הדעה שלי כאן לא שווה הרבה. אחת הנקודות שהיה צריך להתייחס אליה דיברה על תחביבים - לספר על התחביבים ולהסביר איך הם יכולים לתרום בעבודה טיפולית. הנקודה השנייה ברחה מזכרוני... מה שכן, תשתדלי להקשיב לאחרים בתשומת לב גם בתוך כל הלחץ שלך, ולשאול שאלות אינטליגנטיות ולא להיות סתם מגעילה או לנסות להכשיל אחרים, קרוב לוודאי שזה לא עושה רושם טוב במיוחד. 

ניתוח מקרה ודיון: כן, מקבלים את התיאור בכתב ויש בערך עמוד ובערך 15 דקות לכתוב עליו. שכחתי כבר מה בדיוק היה שם, אולי מישהו אחר זוכר יותר טוב. 

ריאיון: השאלות שנשאלות אח"כ היו ממוקדות יחסית - מה רצית לשאול בריאון ולא שאלת, על מה אתה מתחרט ששאלת, איך הרגשת בסיטואציה הזו באופן כללי, איך היה לך כל היום... דברים כאלה. 
טיפים אין לי, וגם אם היו אין להם הרבה ערך ממישהו שלא עבר את המרכז :) 

בהצלחה לכולנו	

הוסף תגובה |  חזרה 
 	
 כמובן עוד שאלות לוו ולכל מי שמוכן לענות:-) -  ד	
תאריך:	
18/3/2007 10:17	

קודם כל אני מאוד מעריכה את התייחסותך ואת העזרה. לי מאוד עוזר לדעת לאן אני הולכת, וזה לפחות מוריד חלק מהחרדה של יום המיון. לגבי האינטייק- אתה זוכר אולי קצת לגבי התפקיד של הפסיכולוגית שראיינת (מה הייתה הבעיה?) ויותר חשוב האם היא הקשתה עלייך במהלך הראיון? אני לא מצליחה כ"כ לחדד את מה שאני רוצה לשאול, אבל אשמח אם תפרט כמה שתוכל:-) 
ומה לגביך? לאן אתה מתכוון להרשם? או שאתה כבר לומד?	

הוסף תגובה |  חזרה 
 	
 עוד תשובות :) -  וו	
תאריך:	
18/3/2007 14:05	

מי שריאיינתי שיחקה אישה בדיכאון. 
היא ממש לא הקשתה, להיפך, דווקא הייתה נורא נחמדה. ניסיתי לברר קצת רקע עליה (גיל, משפחה, עבודה) ועל הבעיה שבגללה "הגיעה" לטיפול (קצת על סימפטומים, אם חוותה משהו כזה בעבר, אם הייתה בטיפול בעבר). היא שאלה מה המחיר לפגישה :) ואיפה למדתי את התואר השני :) אז דווקא היו חלקים משעשעים. היה גם קטע שנתקעתי ולא ידעתי יותר מה לשאול, והיא הייתה מאוד בסדר בקשר לזה, נתנה לי דקה להתאפס ולהמשיך. 

בשנה שעברה לא התקבלתי, אבל לקחתי את השנה הזו חופש כדי לחשוב מה הלאה. אולי ארשם שוב בשנה הבאה.	

הוסף תגובה |  חזרה 	

	

	

 מישהו יכול לתאר אולי את מרכז הערכה של קלינית ילד בת"א? תודה מראש -  פ.ג.	
תאריך:	
17/3/2007 12:25	

והאם זה נכון שגם במכללת ת"א יש מרכז הערכה?	

הוסף תגובה |  חזרה 
 תודה רבה! אני רשמתי לעצמי בצד הרבה דברים שהופיעו בשרשור הזה ויש לי מה להוסיף... -  יפעת	
תאריך:	
18/3/2007 14:35	

אני לא התקבלתי בשנה שעברה ומאחד מתוך שני הראיונות שעברתי (חברתית בחיפה) יצאתי ממש בתחושת החמצה. 
חשבתי על החוויה הזו המון והגעתי לשתי מסקנות עיקריות: 
1. חשוב מאוד להגיע לראיון כשאתה סגור על עצמך ככל האפשר שהתואר השני הספציפי והארוך בפסיכולוגיה הוא באמת מה שאתה רוצה. בראיון לנוירו שיקומית בבר אילן, למרות שנכנסתי לרשימת הממתינים הרגשתי שלא שידרתי מספיק בשלות ומוכנות בראיון וזה מה שהפיל אותי בסופו של דבר. 
2. אני ניגשתי לראיונות מתוך גישה של : "אני אביא את עצמי ויהיה בסדר" ולכן לא ממש התכוננתי אליהם. המלצה שלי- תרשמו לכם בצד את השאלות לדוגמא שמופיעות בשרשור הזה ותנסו לענות עליהן, אפילו בכתב. זה יעזור לכם לצאת מהראיון בהרגשה טובה יותר ויוריד את הסיכוי שיתקילו אתכם. בחיפה למשל, המראיין הפתיע אותי בשאלה הבאה: 
"אז מה, את בעצם משיגה כל מה שאת רוצה, נכון? שכנעת את ההורים שלך לאפשר לך ללמוד בפנימייה יוקרתית, יש לך בן זוג, יש לך עבודה מסודרת וסיימת את התואר הראשון בהצטיינות. קרה לך פעם בחיים שלא השגת את מה שאת רוצה? 
מאיפה באות כל השאיפות האלה שלך להצליח? למה את בכלל צריכה את זה? מה, זה מהבית?" 
ואללה- נתקעתי. התחלתי לנסות לספר על סיטואציות בחיים שלי שבהן לא השגתי את מה שרציתי ולהבהיר שהשאיפות שלי הן שלי... פשוט הרגשתי איך השאלה הזו הפילה אותי, תוך כדי הניסיון הכושל לענות. לא הייתי מוכנה לזה, ממש לא. 
הרגשתי שהוא רואה אותי כילדה מפונקת שהכל בא לה בקלות בחיים ואפילו את השאיפות שלה הכניסו לה בכפית של זהב לפה. אני לא מתיימרת לחשוב שאפשר לצפות הכל ולהתכונן להכל מראש- אבל אני חושבת שאם הייתי חושבת יותר לעומק על הדברים שאני רוצה להגיד לפני הראיון יכול להיות שהיה יותר טוב. 
אחרי שיצאתי משם נפל לי פתאום האסימון וממש כעסתי: 
"מה זאת אומרת הכל בא לי בקלות בחיים?? אני קרעתי את התחת בשביל מה שיש לי! ההורים שלי היו במשבר כלכלי חמור כשהתחלתי ללמוד, ממנתי את הלימודים והמחייה שלי בעצמי בעבודה קשה ומשעממת, החלטתי את ההחלטות שהובילו אותי עד הלום בעצמי והשאיפות שלי הן שלי! מה, אדם לא יכול לרצות להתקדם ולהצליח מעצמו ובשביל עצמו?? מי הוא בכלל שיקבע לי שאחרים שואפים בשבילי ויסיק מייד שהכל אצלי כל כך קל ופשוט??? באיזו זכות???" אבל אז כבר היה מאוחר מדי.... 
אגב, כשהתברר שלא התקבלתי לשום מקום אמרתי למראיין הזה בלב: "אתה רואה? לא תמיד אני משיגה כל מה שאני רוצה..." 	

הוסף תגובה |  חזרה 
 	
 המון תודה, התשובה שלך באמת עוזרת:) -  ניקי	
תאריך:	
18/3/2007 15:10	

זו בדיוק רמת הפירוט שעוזרת (לי בכל אופן) להתכוונן ולדעת למה לצפות ואיך להכין את עצמי. אני אודה לכל מי שהיה בריאיון או מרכז הערכה ויוכל לכתוב ברמת פירוט דומה (למשל - פרטי המקרה שניתן לדיון במרכז הערכה, שאלות קשות שנשאלו בריאיון וכו').	

הוסף תגובה |  חזרה 
 ליפעת- את כל זה שאלו אותך בראיון לחברתית?? [ל"ת] -  הגר	
תאריך:	
18/3/2007 20:06	

	
	
  הוסף תגובה חדשה |  לאשכול הקודם |  לאשכול הבא |  חזרה לפורום