"אני אדם: וכל מה שאנושי אינו זר לי"
 “Homo Sum: Humani nihil a me alienum puto"
Cicero, de Officiis I, 9))
מבוא
בשעת בוקר מוקדמת מפלס שחר את דרכו אל עולם חדש. יילוד חמוד בעל עיניים גדולות, פנים חלקות, משקל גבוה יחסית. ברחם אמו עוצבו רמ"ח איבריו וכישוריו המוטוריים והחושיים, עד שהבשיל לבקוע אל אוויר העולם. שחר מגיח ממרחב הרחם המוכר והמוגן דרך מסדרון, צוואר הרחם הצר, לחלל אחר, למרחב בלתי מוכר, לאטמוספירה חדשה, לעולם מלא אור שכל תנאי המחיה שבו שונים מאלה שהורגל להם. באחת משתנים כל תנאי חייו ואי־ודאות שולטת בהם. הגירויים החושיים המוּכרים לו מרחם אמו ומרגעי לידתו, נחקקים בקרבו למשמרת עולם, כעקבות זיכרון של חוויות חיים ראשוניות מוכרות וכתשתית לאיתור המוכר ולזיהוי הזר בעולמו החדש. 
אם ננסה להעריך כמה הכנות ומאמצים משקיעים אסטרונאוטים בחלל כדי להגיע לשליטה מרבית בתנועותיהם, בתחושותיהם ובסובב אותם בהיעדר כוח משיכה בתוך החללית ומחוצה לה, אולי נבין מעט את התהליכים העוברים על התינוק בעת המעבר הפתאומי מתחום הרחם הצר והמוכר לחלל עולם נרחב, לא מוכר, בעל חוקים חדשים, שהדמויות בו זרות ועליו לחלוק את חייו איתן. 
שחר נולד ובחובו טמון פוטנציאל ענק להתפתחות ולגדילה. הוריו עוטפים אותו באהבתם ובדאגתם ומשתוקקים להיות שותפים לכוח החיוּת הייחודי שבו, לתת לו סיכוי לא רק לשרוד אלא גם ליהנות מחייו, ב'לבד' - 
בייחודיותו ובתחושותיו; וב'יחד' - במגוון עשיר של התקשרויות עם שותפיו לחיים. 
הרעיון לכתוב ספר נבע אצלי מהצורך לשמר ולחלוק עם הקוראים דיאלוג פורה שהתקיים במשך שנים רבות בסמינר שהנחיתי בנושא 'ההתפתחות הרגשית מהלידה ועד בגרות' במסגרת לימודי המשך לפסיכולוגים, לפסיכיאטרים ולעובדים סוציאליים בחוג לפסיכותרפיה באוניברסיטת תל־אביב. תוכני הסמינר גלשו הרבה מעבר ללימוד תיאורטי תודות לנכונות משתתפי הסמינר לדורותיהם לחלוק נושאים שעלו במהלך עבודתם, נושאים שנבעו מהסיפור האישי שלהם ושל ילדיהם, כ"דוגמאות מהחיים" לתכנים התיאורטיים. תודות לפתיחות שגילו המשתתפים, תודות לרעיונות חדשים ולהקשבה זה לזה בלי לבקר או לייסר את מי מהם, היו הדיונים פוריים, מקדמים ובלתי מאיימים. הסמינר קיבל בכל שנה צביון של חוויה רגשית משותפת שונה, שבה "פגש" המשתתף את התינוק שלו ואת הילד שבו, היטיב להבין את התנהלותו כבן־זוג, כהורה וכמטפל, ואימץ לעצמו גישה תיאורטית, חינוכית וטיפולית המתאימה לאישיותו. זו עבורי הזדמנות נאותה להודות למאות המשתתפים בשנות קיום הסמינר על תרומתם האישית לעיצוב תפישותי התיאורטיות בנושא ההתפתחות הדינמית של הילד, כפי שהן באות לביטוי בספרי זה, ולא פחות על החוויות הרגשיות שחלקו עימי ואשר איפשרו לנו ליישם במשותף את מודל ה'יחד'.

"עם כמה מילדיך תהיה בר־מזל - אם דרך טיפולך בהם תאפשר להם במהרה להשתמש בסמלים, לשחק, לחלום ולהיות יצירתיים בדרכים שיש עימן סיפוק; ואפילו אז תהיה הדרך עד שלב זה רצופה במהמורות. ובכל מקרה תעשה שגיאות, ואלה ייראו ויורגשו כהרות אסון; וילדיך ינסו לטעת בך הרגשת אחריות לכישלונותיהם, גם לאלה שבעצם אינך אשם בהם... על גמולך תבוא אם תבקש ממך בתך יום אחד שתהיה שמרטף לתינוקהּ, ובכך תביע את דעתה שאתה מסוגל לעשות זאת כהלכה; או כשיבקש בנך להידמות לך בדרך כלשהי... רק בעקיפין בא הגמול, ואתה יודע, כמובן, שלא יודו לך" (ויניקוט, משחק ומציאות, עמ' 157).
בכתיבת הספר הינחתה אותי התפישה שכל אחד מאיתנו, כל בוגר, אוצר בחובו את התינוק ואת הילד שבו, על ההיסטוריה הסובייקטיבית הייחודית שחווה, ודרכו הוא משפיע על התהוות הרשומון האישי של ילדיו. הכרת התהליכים הרגשיים, המתקיימים בכל אחד מאיתנו מאז הינקות, עשויה לפתוח צוהר למודעות טובה יותר לעצמנו ולתפישתנו הסובייקטיבית את המציאות, ולאפשר להורים ולאנשי מקצוע נגישות טובה יותר לתהליכים הרגשיים של עצמם, של ילדם, של בן־זוגם ושל המטופל, כמו גם הבנה טובה יותר שלהם. 
בספרי זה אני מתכוונת לשפוך אור על תהליכי עיצוב האישיות בשלבי החיים המוקדמים ועל תרומת ההורים לגיבוש ייחודיות (אינדיבידואציה) ילדם ולמימוש הפוטנציאל המולד שבו, לשותפות ב'לבד' וב'יחד'. אני מזמינה את הקוראים להצטרף אלי למסע היכרות אינטימי עם רגשותיהם ועם מרכיבי הווייתם, מסע שהוא חוויה רגשית, מלווה בהבנות העשויות לגעת בנימי נפשם ולעזור להם לגלות ולהכיר "אוצרות נפש" הטמונים בהם ובתינוקם. מאמץ מיוחד הקדשתי לכך שהמובאות הקליניות והתיאורטיות יהיו נגישות לקהל קוראים רחב. אני ממליצה לקוראים להתיידד עם לבטיהם ועם חיפוש דרכם במבוכי האי־ודאות שבבגרות ובהורות, להקשיב ל"תחושות הבטן" שלהם, ומשאירה להם חופש לבחור בכלים המתאימים להם אישית לגידול ילדיהם ולחינוכם, ליצירת זוגיות עשירה או לניהול טיפול נפשי פורה. כוונתי שהספר ישמש לקוראים מורה נבוכים ביחסיהם עם ילדיהם ועם זולתם, כאובייקט מתווך בינם לבין הילד החבוי בתוכם, ויגרום לחיזוק קשרי הרעוּת של הקוראים עם זולתם בתחומי ההתקשרות שהם מקיימים.
הימנעותי מהכתבת מרשמים וממתן עצות מחייבות אינה מקרית. גם בעבודתי הטיפולית אני נמנעת מלתת עצות למטופלים. גישתי הבסיסית הינה לעזור למטופלי לעזור לעצמם, לעורר אותם להיות קשובים לתכנים הפנימיים, לנתח ולהסיק מסקנות רגשיות ולא לקבל פתרונות אינסטנט. מרב ההורים הם "טובים מספיק" good enough)), כפי שהגדיר זאת ויניקוט, ועושים למען ילדם כמיטב יכולתם, על פי אישיותם, הבנתם ואהבתם אותו. נהיר לי כי עצה שהיא טובה להורה אחד עלולה שלא להתאים להורה אחר, גם כשהנסיבות דומות, שהרי לכל אדם אישיות ייחודית ונפרדת. על פי תפישתי, יש למנוע מצבים שבהם מי מההורים, המטפלים או המטופלים מצפה לפתרון לבעיותיו, מפסיק לחשוב בעצמו ונמנע מלנסות להגיע להישגים יצירתיים ייחודיים, שמרב הסיכויים כי טובים הם מעצותי. אני בטוחה כי באמצעות אינטראקציה בין־אישית של מטפל־מטופל, באמצעות החלפת דעות ורגשות בין בני־זוג, במפגשי הורים ובדיאלוג פנימי בעקבות קריאת ספרי הדרכה ומקצוע, ניתן למצוא תשובה הולמת למרב המצוקות. אני מאמינה שהבנת המסרים שבספר תאפשר לקורא לברור דרכי התמודדות יעילות עם הקשיים הבין־אישיים. על אף האמור, צירפתי כמה "טיפים" () לגישה כללית מומלצת כלפי הילד (לא מתכון מחייב), על פי הבנתי את התהליכים הרגשיים העוברים עליו, והקורא יוכל לבחור את אלה המתאימים אישית לו ולילדו בידיעה שהם אינם מוכיחים את עצמם בכל הנסיבות ואצל כל הילדים. 
ההתפתחות הרגשית של הילד מושפעת מדרגת ההבשלה האישית של המערכות הביולוגיות והרגשיות, מאיכות ההרמוניה בפעילות הגומלין בין המערכות, מאפיוני השפעות ההורים והסביבה ומרשומון ההתנסויות האישיות. חשוב לזכור כי בחיי היומיום היבטים אלה משולבים זה בזה, וקיים קושי אובייקטיבי להפריד ביניהם. אי לכך ההפרדה בין ההיבטים השונים של ההתפתחות הינה בחלקה שרירותית ונעשתה מתוך כוונה דידקטית להבהרת התהליכים. ניסיתי לפשט את התיאוריה ככל שניתן, לרככה בעזרת דוגמאות ומובאות קליניות. כל זאת עשיתי כדי שהספר יהיה נגיש גם לקהל קוראים שאינו בקי בניתוח תהליכים רגשיים ואינו מורגל בעבודה קלינית. 
במושג השגור והמוכר 'אמא' אני מתייחסת בספר לכל מטפל אשר איתו חווה התינוק התנסויות רגשיות קבועות ומוכרות, המטביעות חותם על תחושת מוכָרות העצמי ומוכרות ההורה. זהו מטפל המפתח מערכת רגשית מוכרת וקבועה והמטביע את חותמו בנפש התינוק כייצוג אובייקט ראשוני מוכר וקבוע. לעיתים המטפל הדומיננטי והדמות המשמעותית הם אבא או סבתא, ולא אמא. בכל זאת העדפתי לכנות דמות מרכזית זו בשם 'אמא', מאחר שלרוב האם היא הדמות הראשונית והקבועה המטפלת בתינוק. 
ישנם תינוקות המקדימים בהתפתחותם ואחרים המאחרים על רקע השפעת גומלין בין הפעילות הרגשית לפעילות הביולוגית, והכול בתחום הנורמה. לאור האמור, הגילים המוזכרים בהקשר לשלבי ההתפתחות הרגשית, מתייחסים לממוצע גיל מקובל, וחריגות ממנו עשויות להיות נורמטיביות. המעבר משלב התפתחותי אחד למשנהו כולל מופע מאפיינים רגשיים חדשים בחפיפה עם מאפייני השלבים הקודמים, כך שמאפיינים משלבי ההתפתחות המוקדמים ממשיכים להתקיים במהלך החיים בקביעות.

תרומתי התיאורטית להבנת תהליכי ההתפתחות הרגשית של הילד בשנים הראשונות לחייו, ממוקדת בהגדרה שונה עם תכנים חדשים לשלושה מושגים: 
#	נרקיסיזם - מבט חדש על תפקידו כמערכת חיסונית למוכרות העצמי 
#	'יחד' - מבט ייחודי על יחסי אובייקט בין ישויות נפרדות. השלב האוראלי מאופיין באינטימיות שבין התינוק להורה והשלב האנאלי - ביחסי משא ומתן ביניהם 
#	חזות העצמי - מבט חדש על התפתחות הייחודיות (האינדיבידואציה) והשתקפות הרגשות והכישורים כלפי חוץ
 
החידושים בהגדרות התיאורטיות שאני מציעה נוגעים להמשגת תהליכי ההתפתחות, והם נבטו בערוגות "אבותי" בתחום הפסיכואנליזה, בהמשך וברצף לפועלם. לנגד עינינו נחשפים תהליכים נעלמים תודות למאמציה המולדים של הנפש האינדיבידואלית: 
א.	לחסן את עצמה נוכח זרות המאיימת לערער אותה [פעילות הנרקיסיזם],
ב.	לשמור על יחסיה עם הזולת ב'לבד' וב'יחד' נוכח ניגודי אינטרסים [יחסי אובייקט] 
ג.	לווסת את הסיעור הרגשי ולמנוע משברים [פעילות האגו]. לתהליכים מרתקים אלה הקדשתי את עיקר הספר. 
אני מודעת לכך שכל חידוש תיאורטי מעורר ראשית לכול זרות והתנגדות, שהרי זה נושא הספר. עם זאת, אני מקווה שדרך הצגת גישתי התיאורטית הינה נגישה דיה ומאפשרת פתיחת ערוצים רגשיים לקליטת המוכר ולהתיידדות עם החידוש, בלי להתבצר בעמדות תיאורטיות מוכרות. כל קורא יוכל לבחון באופן אישי את התיאוריה שהצגתי הלכה למעשה, בהתייחס לתהליכים הרגשיים שהוא עד להם בילדו, בתוכו ועם בן־זוגו, בלי שיזדקק לאישרורים, למתאמים ולתקיפות ממחקרים סטטיסטיים רבי־היקף. בסופו של יום נותר כל הורה עם עצמו, עם ילדו ועם בן־זוגו ומחפש דרך להיות איתו, לאהוב אותו, להיות אהוב על ידו ולהשפיע על התפתחותו.
מגוון של תינוקות, ילדים ובוגרים יאיישו את פרקי הספר; חלקם מדגימים תהליכי התפתחות נורמטיביים ואחרים לקויות רגשיות. התיאורים והמובאות מהטיפולים נסמכים על תצפיות רבות שערכתי בתינוקות ובילדים ועל עבודה קלינית, אבחונית וטיפולית בילדים, במתבגרים, בבוגרים ובזוגות. עיבוד הדוגמאות נעשה על בסיס ניסיוני האישי במשך שנים רבות, ללא מדגמים סטטיסטיים, על רקע התיאוריה הפסיכואנליטית והפסיכודינמית, ועל פיהם גיבשתי תובנות חדשות בהקשר לתהליכים הרגשיים בשלבי ההתפתחות השונים. בחרתי בדוגמאות מהיותר מוצלחות להמחשת גישתי, אך לא אסתיר, שספגתי לא פעם גם כישלונות. סבלנות אין קץ נדרשת כדי ליהנות מפרי ההצלחה.
קורות החיים של מטופלי שונו לבלי הכר ואין כל אפשרות לזהות את הנוגעים בדבר, כל זאת במטרה להסוות את המעורבים ולשמור על סודיות מקצועית מוחלטת. אולם תיאור התהליכים הרגשיים ורצף הנרטיב האישי נאמנים למקור וצמודים לדרך התרחשותם - כך נשמרות המהות והמשמעות הרלוונטיות של אותם תהליכים. באופן זה, על ידי אזכורם בלא לחשוף את זהותם, אני רוצה להודות למטופלַי ולמודרכַי, שמהם למדתי רבות.
בספרות היפה, הישראלית והזרה, ניתן למצוא תיאורים נפלאים של חוויות רגשיות, ומהם בחרתי כאלה השופכים אור על תהליכים נפשיים עמוקים, כפי שהם עולים מהתיאוריה שהצגתי. בכך הם מגוונים את הדוגמאות הקליניות שהבאתי ומתבלים את פרקי הספר בצבעים חושיים חיים ומרגשים. ברצוני להודות לסופרים ולמו"לים שהרשו לי לצטט מאותם תיאורים. 
זכות גדולה היתה לי להימנות עם תלמידיהם של גדולי הפסיכולוגים והפסיכואנליטיקאים בדורנו ואזכיר רק אחדים: ז'אן פיאז'ה (Jean Piaget) באוניברסיטת ז'נבה, רנה שפיץ (René Spitz) במכון הפסיכואנליטי השוויצרי, רנה הני (René Henny) במרכז לבריאות הנפש בלוזאן (שוויץ) ואריך גומבל (Erich Gumbel) במכון הפסיכואנליטי בירושלים, אשר פתחו לפני את שערי העולם הקסום של נבכי הנפש. אסירת תודה אני למרסל רוק (Marcel Roch) מלוזאן (שוויץ), המנטור האישי שלי, שאלמלא הדרכתו, שהיא כה יקרה לי, לא הייתי עולה על מסלול הפסיכואנליזה כמקצוע לחיים. אני נרגשת על שביכולתי להביא בספרי זה תרומה תיאורטית אישית להבנת ההתפתחות הרגשית של הילד והבוגר, הנשענת על מורשת מורי. זו דרכי להודות לכל מורי, גם לאלה שלא הזכרתי את שמם, על השקעתם הרבה בהעברת מכמני הידע שלהם אלי. 
ושלמי תודה ליקירַי. ברצוני להודות לחיים, אישי, על תרומתו האדירה והמאתגרת בעיבוד הלשוני, בהמשגה ובהפיכת כתב־היד לספר נגיש, תרומה שאיפשרה לנו להגיע לשיאים חדשים של שותפות יצירתית בזוגיות. לבתי, ענת בן־ארצי, שתרמה רבות לעריכה מקצועית וביקורתית בחשיבה דינמית־התפתחותית ואינטגרטיבית; לילדַי, צחי סולן ושירה סולן שוהם ולבני־זוגם של השלושה - שי, מלי ואבישי - על עידודם החם והאוהב ותמיכתם לאורך כל הדרך. אהבתי ותודתי לכל נכדַי על הזכות להיות שותפה קרובה בחוויותיהם ועל שאיפשרו לי מעקב מרתק מקרוב על נפלאות התפתחותם. תודה למירה ברק, העורכת, על תרומתה האישית בהדהוד תואם וביכולת להתיידד על נקלה עם חידושים. ולבסוף הוקרה נרגשת לשולה מודן, אשר בעקבות השתתפותה בסמינר (בחוג לפסיכותרפיה) יזמה את רעיון הכתיבה, ליוותה, עודדה אותי וניתבה את כתיבת הספר, כך שיהיה מכוון לאנשי מקצוע, נגיש להורים ולכוּלֵי עלמא. 

חלק ראשון 
השלב האוראלי  
שלב האינטימיות
מהלידה ועד גיל שנה וחצי

הילדים
ילדיכם אינם ילדיכם
כי פרי געגועי החיים אל עצמם:
באים המה דרככם אך לא מכם,
חיים עימכם אך אינם שייכים לכם.
תנו לילדיכם את אהבתכם אך לא את מחשבותיכם,
כי להם הגיגיהם.
גופם ישכון בבתיכם, אך לא נשמתם
כי נשמתם מסתופפת בבית המחר -
שם לא תוכלו לבוא אף בחלומותיכם.
אפשר לכם לחפוץ להיות כמותם אך אל לכם לעשותם כמותכם,
כי החיים פניהם קדימה לא אחור, והם לא יתרפקו על האתמול.
(מתוך הנביא, ג'ובראן ח'ליל ג'ובראן, מודן הוצאה לאור)

פרק א תחילתו של דבר
אנו צופים בתהליכי ההיריון והלידה, משתאים לנוכח פלא התפתחות העובר במשך תשעת ירחי ההיריון, מהמפגש המפרה של ביצית וזרע ועד לידת יילוד מפותח דיו ובשל לצאת לאוויר העולם. איזו התפתחות מופלאה ומפליאה; ישות חדשה הנוצרת מהתמזגות שני תאים נפרדים ושונים, בעלת תכונות דומות לשני יוצריה, אך שונות מהם. 
במרחב הרחם מתקיים קשר מופלא בין שתי ישויות שונות; מחוברות ונפרדות: האם, אשר מתקיימת בעזרת מערכות החיים המפותחות שלה; והעובר, שרק מקצת ממערכותיו מתפקדות, חלקן פועלות באופן ראשוני ביותר, והוא תלוי לקיומו, לטוב ולרע, במערכות האם ובתפקודן התקין. האם שומרת מכל משמר על האוצר היקר שבתוכה, אך לא פעם מתגבר אצלה הצורך להתכחש לנפרדותו ולחוות את קיומו של עוברהּ בתוכה כאילו היו שניהם ישות אחת. 
לאם ולעובר הנפרדים מרחב משותף - הרחם - שבו הם חוברים זה לזו באמצעות חבל הטבור והשליה. לעיתים העובר נרדם ואמו ערה וחרדה, מדוע אינו מתנועע, ולפעמים היא ישנה והעובר הער מפריע את שנתה. אמא קשובה לקצב תנועותיו ותגובותיו של עוברה, מנסה לפרש אותם ולתקשר עימו בעזרת הפניית קשב לרחמה ומגע יד על בטנה, ולומדת כיצד היא יכולה להשפיע על תנועותיו בשעת הרפיה או אכילת שוקולד. היא צופה בהשלכת תנועותיו על דופן בטנה המשנה צורה, וגם יכולה לצפות בו באמצעות צג האולטרה־סאונד. היא חשה בנבדלותו ממנה, לומדת להכיר אותו ואת תדירות תנועותיו, את מִשכן ואת מיקומן, ומנסה לדמיין את תנוחתו וכיצד ייראה בצאתו. בדרך זו היא הופכת את עוברה הלא־מוכר, ל"מוכר". היא מתיידדת איתו, משתוקקת לרגע שתוכל להחזיקו בחיקה, ואף מְפַעֵם בה ראשיתו של רגש אהבה כלפיו. 
העובר ברחם מושפע מהמצבים הרגשיים של אמו, אך אין ביכולתו להבין את פשרם. כך מתפתח לו העובר בה בעת בנפרדות ובחבירה, עד הגיע הרגע שבו הוא מוכן ומזומן לבקוע ולצאת לאוויר העולם, לעולם אחר וזר לחלוטין, למרחב לא מוכר. 
תהליך הלידה אינו פשוט כלל ועיקר, לא לתינוק ולא לאם, אם מדובר בלידה רגילה או בניתוח קיסרי. היילוד נאלץ לנשום בכוחות עצמו, בכי פורץ מגרונו, הוא חש עצמו "לא־מוכר", ואת אמו הוא פוגש עתה מזווית חדשה ולא מוכרת. זהו ללא ספק רגע דרמטי וטראומטי לרך הנולד, והוא זקוק לכל העזרה שהוריו מסוגלים לתת לו כדי לשרוד וכדי לשמור על מוכרות עצמו לנוכח עולם זר. 
כאבי הלידה הקשים מייצגים בעיני האם תהליך של היפרדות, חוויה מופלאה של יציאת הוולד שלה מתוכה, פרידה מעוברה ומפגש עם יוצא חלציה, שנוכחותו החדשה שונה מכל מה שדמיינה. אין היא יכולה עוד לסמוך על חישת תנועותיו בקרבהּ הנותנת ביטחון בחיוניותו, עתה עליה להיות קשובה אליו ולהתנהלותו כשהוא מחוץ לרחמה. היא רואה את היילוד מזווית חדשה - לא עוד עובר "בפנים", אלא תינוק "בחוץ" - וזה מפגש מהול באי־ודאות, בחשש ובאושר, בכאבי לידה ובסערת רגשות והורמונים. 
האם והאב, בעלי ניסיון חיים, עוקבים בדריכות אחר תינוקם חסר האונים הזקוק להשגחה מתמדת. המפגש עם הלא־מוכר, על אף ההכנות המוקדמות לקראת בוא התינוק, אינו פשוט. כדי לחוש יותר מוכרות, ביטחון ושליטה במצב הרגשי החדש, מחפשים ההורים דמויות מדריכות ונזכרים בהתנסויות עבר דומות. החיבור עם ההיסטוריה הרגשית האישית ועם השורשים מעניק להורים תחושה של המשכיות ישירה מהעבר הייחודי של כל אחד מהם בנפרד להווה של שותפות עם בן־הזוג ועם תינוקם ולעתיד משותף. כך הופך התינוק לממשיך מורשת היסטורית בין־דורית, נוסף על המורשת הגנטית שירש מאביו ומאמו. 

לידתה של נטלי היא לידה ראשונה עבור הוריה, והיא מעניקה להם תארים חדשים - אמא ואבא. ההורים חשים בכובד האחריות המוטלת עליהם נוכח השינויים הדרמטיים בחייהם. בד בבד עם האושר הגדול הם רגישים ופגיעים, ולא פעם מציפה גם אותם תחושה של חוסר אונים וחרדה; עד כמה יצליחו לעמוד במשימה, לזהות את צורכי התינוקת שלהם, לענות עליהם ולשמור עליה מכל פגע.
פרויד (b1905) ציין שזיהוי המוכר ((familiar מעורר הנאה, והדגיש (1929) ש"הבדלי דמיון קטנים" יוצרים את הבסיס לתחושות של זרות ומוזרות ולכעס עד עוינות. ואילו הבדלים גדולים (1918) הם לרוב בלתי נסבלים ומעוררים דחייה, ואפילו גזענות (1921). מאידך גיסא, גם ה"דומה מדי" עלול להבהיל ולעורר תחושת בלבול במוכרות העצמי, דוגמת אי–נחת כשאנו מתקשים להבדיל בין תאומים זהים.
נטלי (בת שלושה ימים) יוצאת מבית־היולדות לביתה, המוכר להורים אך זר לה. בימים הראשונים לחייה הכירה נטלי את טעם הקולסטרום שינקה, אך מאז שופע חלב משדי אמה וטעם היניקה וסמיכותו של החלב שונים. לאחר ניסיונות טעימה מתסכלים "בורחת" נטלי לשינה ממושכת. בינתיים נוצר גודש בשד, ונטלי, שהתעוררה עם גבור הרעב, מתקשה להיצמד אל הפטמה כדי לינוק. כמעשה הישרדות פורצת נטלי בבכי קורע לב וההורים מנסים להרגיעה, אך ניצבים מולה חסרי אונים. הם מתקשים להבין מדוע התינוקת שלהם, שינקה היטב עד כה, מתקשה לינוק ולהשביע את רעבונה. הכול חווים טראומה קיומית. לאחר "לילה לבן" מתייעצים ההורים הטריים עם יועצת הנקה ומתברר להם כי סמיכות החלב והגודש הם תופעה שכיחה ובת־פתרון. אמא ממלאה אחר ההנחיות, הגודש פוחת, נטלי מצליחה לינוק ואמא שמחה להיניק. הפצפונת חוזרת לשלוותה ולפני ההורים חוזרים החיוך והשקט. הלא־מוכר הופך למוכר והחוויה - לנעימה. 
היניקה מבקבוק גם היא אינה פשוטה בתחילת הדרך. ההורים נדרשים להתאים את גודל החריר בפטמה, למצוא את הטמפרטורה הנעימה, לקבוע את קצב גמיעת החלב ואת ההפסקות, להתאים את הפורמולה ולסמוך על אמינות תחליף החלב. 
היילוד נאחז במוכר כמעשה הישרדות נוכח זרות, כמודגם בסיפורה של שירה: "נודע לי שחוש השמיעה של העובר מתפתח בין השבוע השבעה־עשר לשבוע העשרים וארבעה להיריון. לכן התחלתי להתייחס אל העובר שלי כאל מי שמסוגל לשמוע אותי, ושאולי אף יוכל לזכור את נעימת השיר שאני שרה. כך שרתי לו באופן קבוע שיר שאני אוהבת וקיימתי עימו 'שיח'. לאחר לידת בני התלוננו האחיות במחלקת יילודים שהן מתקשות להרגיע את כפיר מבכיו, ואילו כאשר הוא שומע את קולי הוא נרגע מייד. נוכחתי כי למשמע אותו השיר ניכר בפניו, עוד במחלקת היילודים וכמובן בבית, שהוא מרוכז בהקשבה לשיר, שנעימתו כמו מוכרת לו והוא נרגע מייד מבכיו. נדמה לי שהוא 'מעדיף' שיר זה על שירים אחרים."
נגה (בגיל שמונה חודשים) זוחלת בשמחה לקראת דודתה שירה. היא מזהה, ככל הנראה, תווים משותפים מוכרים־דומים ("הבדלי דמיון קטנים") בין דודתה לאמה. אך כאשר חברה של אמה באה לבקרם מזהה נגה "הבדלי דמיון גדולים" ומגיבה כלפיה בהסתייגות, בדחייה ובחרדת זרות. כמו היתה אומרת: "כל מה שמוכר לי - אני הוא, וכל מה שלא־מוכר לי - זר."
"לו רק יכולתי לצרף כמה כאלה ביחד, פירורי נפש כאלה, אולי הייתי מסתכל בהם כמו בפסיפס אחד שלם ומבין סוף־סוף משהו, איזה עיקרון שמחבר את כולי יחד", אומר הסופר דויד גרוסמן (שתהיי לי הסכין, עמ' 23).
מאז היוולדה זקוקה פז לקוד (צופן) לעצמי שלה, כדי לזהות את עצמה במרחבים הלא־מוכרים, לבדל עצמה מהאחרים בסביבתה ולגבש "איזה עיקרון שמחבר את כולי יחד" (שם). הבגדים והחיתולים שעוטפים אותה, עור גופה, עריסתה והמגע בזרועות הוריה מעוררים בה רטטים ריגושיים־חושיים מוכרים וקבועים ומסמנים עבורה גבולות למרחב העצמי שלה. 
"סבא שמואל היה מדגדג אותי בכל הגוף הקטן שלי... סבא היה אנושי, משהו שיכולת ממש לגעת בו. ...אדם שאוהב לחיות, לחבק ולהתחבק. ואולי באמת רק אדם שאוהב את עצמו יודע לאהוב גם אנשים אחרים. ...אני לא זוכר שאמא נגעה בי. ובוודאי שלא אבא" (י. גפן, אשה יקרה, עמ' 99-98). 
 מגעי גוף כמו: חיבוק, נשיקה, ערסול ועיסוי קבועים, תורמים להתפתחות תחושת מוכרות, המשכיות וביטחון, לשכלול תפקודים חיסוניים, לגדילה, ליצירת קשר עם ההורה, ליכולת להתמודד עם כאב וכן לניצול מכמני האינטליגנציה הקוגניטיבית והרגשית. 

מאז לידתו משוקע התינוק במאמצי קיום והישרדות, הוא פגיע ורגיש ביותר לכאוס שהוא חווה סביבו ובתוכו לאחר שהשתנה עולמו, רחם אמו, המוכר, לעולם החוץ־רחמי - הזר. הוא נאחז בהתנסויות רגשיות קבועות המשמשות אותו כאבני־דרך שעל פיהן מתגבשים אצלו בהדרגה קוד מוכרות חושי קבוע ותפישה קבועה רציפה והמשכית של זהות העצמי החושי (sense of a self). כך מזהה התינוק את עצמו כמוכר בכאוס של סביבתו המשתנה ובעקבות מבול הגירויים והתחושות המציף אותו, וכך הוא מבדל עצמו מכל מה שזר לו.
למזלנו נולדנו מצוידים בערכת הישרדות רגשית, כחלק ממערכת ההישרדות הביולוגית שלנו, ובה פוטנציאל חושי־רגשי מולד ותפקודי בקרה והכוונה. ערכה זו, אשר מלווה אותנו כל חיינו, תלך ותשתכלל בהדרגה במהלך החיים בהשפעת יחסינו עם הורינו ועם סביבתנו. ערכת ההישרדות הרגשית המולדת נסמכת על שלוש מערכות רגשיות: 
א. המערכת החיסונית הנרקיסיסטית (narcissistic immune system) = תפקודי הנרקיסיזם - תפקידה לשמור על מוכרות ועל נינוחות העצמי מפני פלישה של תחושת זרות. תהליך החיסון נע בין שתי מגמות מנוגדות: משיכה אל המוכר ודחייה של הזר, או נינוחות בנוכחות המוכר ודריכות כלפי הזר. 
ב.	מערכת הבקרה, הוויסות והניתוב הרגשי (self-regulation) = תפקודי האני (the ego) - תפקידה לווסת דחפים ורגשות תוך ניצול פוטנציאל האינטליגנציה על מרכיביה הפסיכומוטוריים, הקוגניטיביים והרגשיים. תהליך הוויסות נע בין שני קטבים מנוגדים: התפרצות רגשית ובלימה רגשית.
ג. מערכת ההתקשרות (attachment) = התנהלות יחסי אובייקט (object relations). תפקידה היקשרות, התקשרות ותקשורת בין־אישית. תהליך ההתקשרות נע בין שני מצבים מנוגדים: ייחודיות ו'יחד'.

שלוש מערכות אלה פועלות תוך הרמוניה והשפעת גומלין, עד שקשה לעיתים לבדל את השפעתה הייחודית של כל אחת מהן. ההפרדה הינה לעיתים שרירותית לצורך דידקטי. 
בכל אחת מהמערכות פועלים, בו זמנית, שני סוגים של מנגנוני הישרדות:
- מנגנוני הסתגלות העצמי לזרות בהוויה הפנימית, בסביבה ובתקשורת עם הסובבים 
- מנגנוני הגנה מפני איומי הצפה והתפרקות, שמקורם בשני מוקדים של חרדה:
חרדת הכיליון (annihilation) או חרדת הזרות - נובעת מתחושת זרוּת, המערערת את מוכרות העצמי ופוגעת בביטחון האישי ובערך שלמות העצמי. 
חרדת אובדן האובייקט - נובעת מאיום אובדנו של ההורה בעקבות פגיעה בו או לחלופין מדחייה או נטישה מצידו. 

מינקות ועד שיבה משתכללת פעילותה השוטפת של ערכת ההישרדות בעזרת אין־ספור התנסויות חושיות־רגשיות, אשר מעיבודן עולה וצומחת (emerge) חזות העצמי. 
בשני חלקי הספר אסקור את תפקוד שלוש המערכות הרגשיות האלה בכל אחד מהשלבים ההתפתחותיים: האוראלי והאנאלי.